Zdeněk Peša

Lubomír Vaněk

Pověsti z Boskovicka

pro malé čtenáře

vybral a převyprávěl

PaedDr. Zdeněk Peša

Olešnice 2021

ISBN 978-80-11-00057-8

Pověsti z Boskovicka pro malé čtenáře

Obsah

O ZALOŽENÍ HRADU BOSKOVICE .........................................................................4

O VODNÍKOVI NA BOSKOVICKÉM HRADĚ .........................................................8

O ŠTĚSTÍ.......................................................................................................................12

O OHNIVÉM KOSTLIVCI .........................................................................................16

MILENKA ....................................................................................................................20

O HEJKALOVI A KEJCHALOVI ..............................................................................24

O SKŘÍTKU V ROZSEČI ............................................................................................28

ČERT A BÁBA .............................................................................................................32

ČERT NA SÝKOŘI ......................................................................................................36

O BÍLÉM HADU SE ZLATOU KORUNKOU ..........................................................40

LOUPEŽNÍCI VE MLÝNĚ ........................................................................................44

O RYTÍŘÍCH KŘÍŽE A SVITÁVCE ...........................................................................48

O ZALOŽENÍ HRADU DOUBRAVICE ...................................................................52

HASTRMÁNKA .........................................................................................................56

POKLAD NA HRADISKU .........................................................................................60

SKŘÍTEK .......................................................................................................................64

ZKAMENĚLÁ SVATBA POD LOUKOU .................................................................68

JAK NA LIDI KOLEM LETOVIC CHODILA MURA .............................................72

O MISTRU HASTRMANOVI ....................................................................................76

O VODNÍCÍCH NA KŘETÍNCE ...............................................................................80

O VLČÍ JÁMĚ ..............................................................................................................84

O VODNÍ VÍLE VE VELKÝCH OPATOVICÍCH .....................................................88

6

X

O ZALOŽENÍ HRADU BOSKOVICE

raj na sever od Brna, kde sídlil moravský kníže, byl v dávných dobách pokryt hlubokými, takřka nepro-stupnými lesy. Těmi protékaly potoky a říčky a jen těžko by je dnes někdo poznal. V lesích žilo mnoho zvěře a ptactva, o to méně pak lidí. Jen tu a tam stála nějaká lesní chýše, v údolích řek pak pár dědin s dřevěnými chalupami. Políček bylo poskrovnu, dobytek se pásl volně v lesích.

Do těchto lesů z Brna se svojí družinou rád zajížděl na lov sám kníže. Celé dny štval jeleny nebo kance, rád se toulal po kraji. Byl zdatným lovcem a někdy zapomínal na opatrnost, když předjel

K

8

X

na koni svoji družinu a honil či stopoval zvěř. Nejednou se v le-sích ztratil a marně ho jeho lovčí hledali. Vždy se pak za den či dva spokojeně vrátil na hrad, a to s úlovkem.

Nicméně jednoho dne opět v lovecké vášni vyrazil jeho hbitý kůň za jelenem a kníže s napřaženým oštěpem už vidí další úlo-vek a trofej. Ale jelen byl stejně hbitý jako kůň knížete a brzyse ztratil v lese. Už dávno jezdci z družiny knížeti nestačili, a tak se opět ocitnul uprostřed lesů sám.

Snad kůň překročil bludný kořen, snad štvanice zavedla kní-žete do neznámého kraje, ale když nadešel večer, věděl již kníže, že zabloudil. „Však co, nebylo by to poprvé,“ řekl si, rozdělal oheň a přenocoval v lese. Druhý den opět bloudil lesem, který byl bez konce. Také třetí a čtvrtý den bloudil a jak kůň, tak i on sám pa-dal únavou. Což o vodu, napít se mohli z lesních studánek. Kůň se mohl napást, ale knížeti svíral útroby hlad a zrovna ne a ne nic ulovit. Celý zoufalý již hledal kořínky, když narazil na čiha-dla ptáčníka.

Kousek dál pak na lesní boudu, kterou obýval ptáčník Velen. Ten hosta přivítal, nabídl mu jídlo a podle tehdejšího zvyku i kou-pel. No, a protože byl chudobný, byla to koupel v lesní tůni. Dře-věným hřebenem pak rozčesal hostu vous i dlouhé vlasy. Kníže se nedal poznat, přenocoval a Velen ho další den vyvedl z lesa a uká-zal cestu k Brnu. Tehdy host pozval Velena na knížecí hrad, stráži ať se jen prokáže dřevěným hřebenem, že bude k němu uveden.

Velen za několik dní došel do Brna na hrad, prokázal se hřebe-nem a byl uveden k samotnému knížeti. Když poznal, jakého to měl hosta, poklekl. Tehdy kníže přistoupil k Velenovi a povídá: „Povstaň, dobrý člověče. Díky tobě jsem dnes naživu, a protože jsi mi dobrým poddaným, staneš se mým rytířem. V místech, kde máš čihadla, bude tvoje země a tam si vystavíš i hrad.“

Jak kníže řekl, tak se i stalo. Velen postavil na vrcholku kopce pevný hrad, který byl vidět už z dálky. Pod hradem vyrostlo

9

městečko. Když měl hrad dostat své jméno, Velen dlouho přemýš-lel. Když se pak v nových komnatách bosýma nohama po ránu procházel, zakopl o práh dveří.

Zmodralý palec protestoval bolestí a Velen vykřikl: „Už ne-budu chodit bosko více!“ A hle – zopakoval „Boskovice“ a měl jméno pro hrad i městečko. To se pak rozrostlo na výstavné městoa hradní zdi stojí dodnes.

10

X

O VODNÍKOVI NA BOSKOVICKÉM HRADĚ

kraji mezi Svitavou a Svratkou bylo kdysi nepočítaně vodníků. Také každý rybník i větší louže měla svého. Když vám budeme vyprávět, že i boskovický hrad měl vodníka, řeknete si: „Kdeže by se tam asi tak vzal?“

To bylo tak. Před mnoha léty býval v podhradí na potoce mlýn. Podhradský mu říkali. A na tom mlýně hospodařil pantáta mly-nář, co měl dcerku na vdávání. Říkali ji Rozárka a bylo to děvče jako z obrázku.

Nejeden mládenec do mlýna jel ne za mletím, ale jen aby spatřil Rozárku a mohl s ní slůvko prohodit. Což o to, to tátovi nevadilo. Však až přijde čas, ona si Rozárka vybere.

V

12

X

V náhonu u mlýna přebýval mladý vodník. Zdržoval se tam teprve nedlouho, když se sem zatoulal od Svitavy. Protože Ro-zárku zahlédl z vody hned ten den, co připlaval, zamiloval se na první pohled a rozhodl se zde zůstat. Poulil na ní svůj studený rybí pohled, vylézt z vody se zatím neodvažoval.

Rozárka byla celá nesvá, zdálo se jí, že ji stále někdo sleduje. Pak jednoho večera vodník z náhonu vylezl a ověnčen pentličkami začal Rozárce dělat návrhy, ať si ho prý vezme za muže, že s ním štěstí udělá a pantáta že bude mít na mlýně vždycky dost vody.

Rozárka se vodníkovi vysmekla a hned k tátovi. Ten se zamračil, zavolal stárka a mládka a šli hned pro lýčené provazy. Však už vod-níkovi napraví hlavu. Vodník na nic nečekal a šup do vody. Pantáta rozhodl, že Rozárku odklidí vodníkovi z očí a poslal ji do služby na hrad. Sám že se o vodníka postará, než se vrátí ze služby.

Jak pantáta řekl, tak se stalo. Rozárka byla přijata na hradě do služby a hned se jí ulevilo. Už neměla pocit, že jí rybí oko stále sle-duje, že se nad ní voda zavře. Rychle se s hradní čeledí seznámila. Brzy si s nimi povídala po práci a na čeledníku večer i zazpívala.

Zatím se vodník v náhonu soužil, po večerech na vrbičkách vzdychal a na Rozárku vzpomínal. Když se z řečí mlynáře, co vyslechl pod oknem, dozvěděl, že je Rozárka na hradě, už neměl stání. Hned se tam vydal. Cesta po suché cestě vodníkům ne-svědčí. Ještě že šel v noci a rosa v trávě mu nějakou tu vodu půj-čila. U hradního příkopu pookřál, když začalo pršet a on se mohl osvěžit v loužích. Pak už jen se pod bránou prosmýknout jako žába a stojí na nádvoří. A uprostřed nádvoří ucítí vodu. Bodejť ne, stojí tam hluboká, v kameni vylámaná studna. Už se rozedniloa děvečky začínají nosit vodu do kuchyně. Zase se tedy proměnil v žábu a v okovu se nechal snést do studny.

Zde se rozhodl, že počká, až půjde pro vodu Rozárka. Že ji do studny stáhne a pak se stane jeho ženou. Když spustili mnoho-krát okov do studny a Rozárka nikde, byla mu dlouhá chvíle.

13

Zase se proměnil v žábu a nechal se v okovu vynést. A zrovna teď šla pro vodu Rozárka. Hned se změnil ve vodníka a už už po ní sahal svými blanitými prsty. Rozárka vykřikla o pomoc. Mlá-denci, co stáli opodál, věděli hned, co se děje a co jim mlynář při-kazoval. Od pasu odmotali lýčené provazy, co tam měli připra-vené, a hned na vodníka, že ho chytí. Vodník na nic nečekal, zase se v žábu proměnil a skočil do studny. Však studna byla hluboká a vodník si srazil hlavu. Proměnil se již naposledy, a to z žáby ne-návratně v silný pramen vody. Od těch dob nemuseli do studny dešťovou vodu chytat, sama dávala vodu. A Rozárka? Když se takto vodnického nápadníka zbavila, vrátila se domů, a jak otec předpověděl, brzy si našla šikovného mládence, co se stal jejím manželem i mlynářem.

14

X

O ŠTĚSTÍ

řed drahnou řádkou let žil v Boskovicích jeden podsed-ník. V té době zavedli v Brně novotu. Loterii. Mnoho lidí zkoušelo štěstí, sázelo na čísla a v den, kdy z osudí vytahovali lístky s čísly, tlačil se dav nedočkavých sázejících da-leko na náměstí.

Zvěst o možném a snadném zbohatnutí se šířila od úst k ústům, a tak se řádně zveličená dostala i do Boskovic. Náš podsedník byl chytlavý na každou hru, znám byl po všech hospodách, kde vy-sedával a hrál karty. Štěstí při něm stálo a vyhrál již malé jmění. Však už s ním u stolu nikdo nechtěl sedat, a když vytáhl karty z kapsy, všichni přátelé karbaníci se začali z hospody vytrácet.

P

16

X

Tehdy přijel jeden forman a v hospodě utrousil, že v Brně hrají loterii a že každý týden při losování čísel a jaké prý je to shro-máždění lidí. A že vyhrát se mohou tisíce. To byla krásná hudba pro uši podsedníka. Už nebude hrát po krejcarech. Štěstí při něm vždy stálo, zkusí tedy loterii.

Vzal své nashromážděné peníze z karet, dojel do Brna a všechny je vsadil na pět čísel. A už se těšil na losování. Po pár dnech stál spolu se stovkami dalších v Brně na náměstí a čekal na výhru. Srdce se mu až tetelilo radostí, když vytáhli první dvě čísla. „Ano, výhra už je na cestě,“ říkal si. Tato čísla měl. Ovšem – další už ne. Když zjistil, že prohrál, vydal se smutně domů. Když po pár ho-dinách chůze uviděl Boskovice, chmurné myšlenky zahnal a roz-hodl se pokoušet štěstí dál. Šel do židovské čtvrti a půjčil si pe-níze u žida. Zastavil svůj domek.

A další týden stál opět v Brně a čekal na vyhlášení vítězných čí-sel. Tentokrát však ani jedno jím podané číslo nevyšlo. Zdrcený kráčel k domovu celý den, věděl, že za měsíc už domov mít ne-bude, že za nesplacenou půjčku propadne domek.

Nu co, ztratit už toho mnoho nemohl. Ještě nábytek, pole a ně-jaké to nářadí. A tak si řekl, že ještě i to zastaví a u žida že půjčí peníze. Naposledy ještě bude zkoušet štěstí. A když to ani teď ne-vyjde, půjde o žebrácké holi.

Poslední půjčené peníze si vzal a den před losováním se vydal do Brna. Cestou však ho nohy přestaly poslouchat a cesta se zdála být nekonečná. I řekl si, když už byl na dohled Brna, že si odpo-čine. Usedl na mez u stromořadí topolů při cestě a za chvíli zmo-žen únavou usnul. Ve spánku se mu dostavil sen. Viděl se, jak k němu spícímu přišel světlovlasý mladík s úsměvem na rtech, sklonil se k němu a povídá: „Jsem Štěstí, co jsi tak nerozumně v loterii pokoušel. Vím, že máš v kapse poslední peníze a že jdeš sázet v loterii. Když mi slíbíš, že už nikdy nebudeš hrát a že po-vedeš řádný život, pomohu ti.“ Zajásal podsedník ve snu a vše

17

slíbil. Tehdy mu Štěstí povědělo pět čísel, na které má vsadit. Hned potom se podsedník probudil, čísla z paměti napsal na kartičkua pospíchal do Brna, aby stihl vsadit.

Vše stihl právě včas, a protože sázky byly uzavřeny, vyčkal do druhého dne na losování. Ještě noc před losováním se mu Štěstí do snu vrátilo a usmálo se na něj. „Nezapomeň na slib!“ ozvalo se mu ještě.

Když tedy k losování došlo, viděl podsedník losovat číslo po čísle, a když si výhru odnášel, musel snášet nejeden závistivý po-hled. V Boskovicích svůj domek vyplatil, něco peněz dal na nová políčka, řádně hospodařil, a když se oženil, vychoval i řadu dětí. Na svůj slib nezapomněl a víckrát Štěstí nepokoušel.

Žel, měl mnoho následovníků, co varování Štěstí neposlechli. A těm zůstala opravdu jen ta žebrácká hůl.

18

X

O OHNIVÉM KOSTLIVCI

e to sice už pěkná řádka roků, ale dodnes si lidé v Bene-šově vyprávějí o ohnivém kostlivci, který málem jed-noho z nich připravil o život.

Ne nadarmo se říká, že se duchové a strašidla nemají pokoušet. Ovšem vždy se najde někdo, kdo na to nedbá. To se stalo i v Bene-šově. Snad z žertu, ale spíše ze žárlivosti se jeden mladík vydával za ducha a málem pak vypustil svoji duši.

J

20

X

To bylo tak. Když se na bále, co byl v hospodě, sešla chasa, aby protancovala sobotní zimní večer, přišel i syn statkáře. Nos nosil zvysoka, však byl z mládenců nejbohatší a myslel si, že do kola tak může vzít každou dívku, co se jich jen v hospodě sešlo.

Pravda, tancoval celý večer, muzikantům platil, mládencům ko-řalku. Sám si také notně přihýbal. Když však dívku, na kterou si myslel a která se měla ke druhému, vyzval k tanci, dostal košem. Jen se mu vysmála a šla tancovat s druhým. Ta urážka ho pálila a přemýšlel, jak svého soka zesměšnit.

„Pár facek potřebuje,“ pomyslel si, ale když se podíval na jeho postavu a silné ruce, raději si to rozmyslel. „Dobrá tedy, silou tě nepřemůžu. Ale uvidíme, jestli budeš takový hrdina, až se bu-dete z tancovačky vracet kolem hřbitova. Já vás proženu!“

Zašel za hospodským, zlatkou cinknul o stůl a půjčil si prostě-radlo. Pak už se jen tiše vytratil a spěchal ke hřbitovu. Schoval se za zeď, a když dvojice, co chtěl vystrašit, přicházela, navlékl na sebe prostěradlo a vyskočil na hřbitovní zeď. A „húú, húúú!“ na-podoboval strašidelné houkání.

Oba mladí ho však poznali po hlase a začali se smát. Ať si prý dá pozor a nespadne ze zdi, či ať neprobudí nějakého ducha. Pak zavěšeni do sebe spěchali domů. Neradno se zdržovat o půlnoci u hřbitova. A dobře udělali.

Statkářův syn sundal prostěradlo a ještě více se zlobil, že ani takto se mu nepodařilo soka v lásce vystrašit. A jak se tak lituje, ohlédne se. V tu chvíli děsem ztuhl. Po hřbitovní zdi se blíží kost-livec. Jeho kosti planou červeným ohněm a vztahuje k němu ruce! Žádné „húú, húúú“! Tiše a neslyšně, avšak o to hrozivěji se blíží a důlky očí mu pekelně planou v lebce.

Tehdy se mladík dal na útěk, nohy ze sněhu těžce vytahuje, od-hazuje beranici a kabát, jen aby se mu běželo lehčeji. Ale i tak má pocit, že mu žár spaluje záda a že ho kostlivec už už dohání. Ještě více tedy přidá v běhu a hlasitě se modlí.

21

Posledních pár skoků a je u statku. Z posledních sil doběhl k dubovým vratům statku a před kostlivcem je zabouchl. Kost-livec se opřel o vrata a jeho dlaně do nich vypálily otisk, který si chodili sousedé prohlížet, když se ta novina ráno rozkřikla po vsi. Statkářův synek se z děsu na dlouho roznemohl, tím spíše, že jeho beranici, kabát a prostěradlo našli lidé rozcupované a oho-řelé ležet v jeho stopách ve sněhu. Když se uzdravil, nikdy ve svém životě duchy nepokoušel a kolem hřbitova po setmění už také nikdy nešel.

22

X

MILENKA

a kopci mezi Rudkou a Kunštátem, nad pískovcovými jeskyněmi stojí dnes Burianova rozhledna. Kopec nese název Milenka. Jak tomuto názvu přišel? Dávno, dávno před tím, než lidé postavili rozhlednu, stávala tu tvrz.

Tato tvrz byla sídlem bohatého zemana. Žil zde se svojí ženou a jedinou dcerou Milenou. Milena byla sličná a veselá dívka. Od dětství zvonil její smích ve tvrzi i na lukách kolem ní. Protože v té době byla tvrz na odlehlém místě a protože zeman nepatřil k vyšší šlechtě, neměla Milena přátele z panského stavu, ale mezi těmi, se kterými se stýkala nejčastěji. Byly to děti služebnictva a děti z chalup z vesničky pod tvrzí.

n

24

X

Pán se škaredil, neviděl rád svoji jedinou dceru mezi prostým lidem, avšak hodná matka Milenu omlouvala a přátelství s ves-nickými vrstevníky jí přála. Když Milena vyrostla v dospělou dívku, byla jistě jednou z nejkrásnějších v zemi. Však byl zeman na její krásu patřičně pyšný a už přemýšlel, jak ji provdá za něja-kého hraběte, díky kterému by snad i on sám mohl počítat s ry-tířským stavem.

Zeman mínil, leč osud zamíchal karty jinak. Milena se zamilo-vala do chlapce z vesnice a on do ní. Dlouho se scházeli potajmu pod lipou v polích a se svojí láskou se svěřili jen Milenině matce. Ta mladým jejich štěstí přála, ale jak to zaonačit, aby jim dal man-žel požehnání, nevěděla. Často si s ním povídala o budoucnosti dcery, tím spíše, že byla nemocná a cítila, že jí života už mnoho nezbývá. Zeman jí kreslil zářivou budoucnost dcery po boku bo-hatého a vlivného hraběte, který má přístup i na královský dvůr. Však už si budoucího manžela vyhlédl a poslal za ním přítele, aby vyjednal panské námluvy.

Matka svěřila Mileně otcovo přání a ta před ním klekla na ko-lena a s pláčem ho prosila, aby jí štěstí přál a provdal ji za jejího milého. Jiného nápadníka že nechce. Otec se zle rozhněval, láte-řil a křičel, až matka omdlela a z lože pak již nevstala. I klečela Milena s otcem u matčina lůžka a oba viděli, že se s nimi loučí. Poslední myšlenka hodné matky patřila k dceři, a tak zapřísa-hala zemana, aby Mileně dal toho za muže, kterého si vybere ona sama.

Tehdy zeman ustoupil a slíbil matce splnit její poslední přání. Ta pak odešla na věčnost s úsměvem, že Milenu čeká dobrý osud.

Za pár týdnů se vrátil na tvrz zemanův přítel, který chystal ná-mluvy. A přišel s tím, že hrabě nejenže souhlasí, ale potom, co zjistil, že Milena je krásná a milá, do svatby se přímo žene, už už aby byla. Zeman obrátil, že hned, jak smutek po nebožce skončí, že bude svatba.

25

Nešťastná Milena! Už svému štěstí uvěřila, se svým milým matce v duchu děkovala a teď tato zlá novina. Svěřila se mládenci a pod lipou nejeden večer proplakali. Vůli otce a zemana se však neodvážili vzdorovat. Přemýšleli i o útěku, ale mladík dobře vě-děl, co by je čekalo, a Mileně život psance nepřál.

Souhlasila tedy nakonec Milena, a když měl další den její uro-zený ženich přijet, naposledy večer vyběhla k lípě, aby si nad svým osudem poplakala. Druhý den hrabě přijel a hned se ptal po nevěstě. Když ji zeman hledal v jejím pokoji, Milenu nenašel. A pak si někdo vzpomněl, že chodila často k lípě v polích. Když se tam vypravili, našli tam Milenu bezduchou. Žalem jí puklo srdce. Místo svatby tak vypravil nešťastný zeman dceři pohřeb. Jak rád by ji teď chlapci z vesnice dal, jen kdyby ji podržel naživu. Ale stalo se tak, jak se stalo.

Lidé na krásnou Milenu nezapomněli, a proto do dnešních dnů nese kopec, na kterém tvrz stávala, název Milenka. A pod kop-cem je prý jezero vody. Říká se, že to jsou slzy, co nešťastná dvo-jice pod lipou vyplakala.

26

X

O HEJKALOVI A KEJCHALOVI

lese Boří, mezi Újezdem a Sebranicemi, pobývaly prý strašidelné bytosti, kvůli kterým bylo neradno večer chodit přes les. Ale jak to udělat, když lesem od nepa-měti vede silnice. Mezi lidmi se vypráví, že v lese sídlil hejkal. A kdože to ten hejkal byl? Těžko dnes říci, prý to nebyl ani člověk, ani zvíře, ale lesní tvor, co v jeho hlubinách pobýval a živil se hmyzem a kořínky. Byl to prý takový zarostlý a chlupatý malý mužík. Byl plachý a lidem se vyhýbal. Když ho však lidé vyplašili, a to pak zvláště v noci, kdy měl kouzelnou moc a sílu, to pak své lesní království hájil.

v

28

X

Do dnešních dní se vypráví, jak forman, co se vypravil nero-zumně po silnici přes les na noc, daleko nedojel. Vůz se i z kopce naráz zastavil, jako by jeho kola přirostla kořeny do země.A marně vozka švihá bičem, marně koně vší silou vůz táhnou, vůz se ani nepohne. Když se kočí podívá skrze větve do měsíce, spatří mihnout se tam temnou postavu a z lesa se ozve hrůzný řev, po kterém až v žilách tuhne krev.

Tehdy forman vypřáhl, vůz nechal vozem a již utíkal i s koňmi do Kunštátu, aby přenocoval v hostinci. Ráno pak zapřáhl koně do vozu a ten se již bez potíží rozjel. Inu hejkal ho držel a k ránu pustil. Zboží na voze bývalo netknuté. Jen když forman vezl jablíčka, vždy se jich několik ztratilo. A to se rozneslo. Kdykoliv pak další formani jeli přes les, vždy nejdřív nechali pár jablek na kraji lesa v trávě a hejkal je pak nechal v klidu projet.

V Sebranicích se vypráví, jak prý jeden soused šel z hospodyv Újezdu přes les domů a potkal se s hejkalem tak, že z toho celý zešedivěl. To bylo tak. Hospodský vyprovodil dlouho po půl-noci kamarády z mokré čtvrti, že zítra je také den. To je vždycky brblání, ale co naplat. Cesta domů pak bývá dlouhá a klikatá. A se-branický soused notně pod parou si to šněruje po silnici z kopce.

A jak tak klopýtá, řekne si, že to vezme zkratkou. Jak už zkratky cesty často jsou, byla i tato delší, zato po horší cestě. A navíc přes les. Ještě je daleko do svítání a ochmelka se motá v houští. Všichni tušíme, že vrazil zrovna do hejkala, co tu podřimoval. A to byla mela. Hejkal skočil chudákovi na záda, přitiskl se k němu jako klíště, začal ječet a řvát, vřískat a hulákat a bušil pěstmi souse-dovi do hlavy.

Ten utíká, zakopává, běží a snaží se hejkala setřást. Teď už vy-střízlivěl. Už ví, že má běžet jako o život z kopce a tam že jsou Se-branice a snad i ponocný a pár světel v oknech, tam se snad do-volá pomoci. Ještě však zbývá mnoho kroků uběhnout, než ho u prvních chalup hejkal pustí. A z té hrůzy, jak sousedům druhý

29

den ukazuje, mu úplně zbělely vlasy. Pokud si říkáte, že soused pak přestal pít, mýlíte se. Začal chodit přes ves do hospody ke Zlaté studni. Když zavírali, pak chodilo z hospody sousedů raději více pohromadě, a to ještě nad ránem snad proti strachu z hejkala zpívali. Probuzení Sebraničtí si říkali, že jim teď hejkal snad řádí přímo ve vsi.

Vedle hejkala byl prý v lese ještě kejchal. To byl duch člověka, co byl za života strašný morous a nemluva. Byl prý také ze Sebra-nic a patřil mu kus lesa. A v něm mu bylo dáno strašit po nocích. A za co že ho stihl trest a prokletí? Inu za to, že kdykoliv ho někdo slušně pozdravil, jen odfrknul a nadával, a dokonce prý, když po-zdravení „Pozdrav pán bůh“ dostal, výsměšně prý začal kýchat. V odpověď pak zkoprněnému sousedovi zvolal: „Hepčí!“

Tak není divu, že se po jeho smrti začalo po nocích z jeho lesa ozývat kýchání. Lidé věděli svoje a lesu se v noci zdaleka vyhý-bali. No považte, mít v lese u vsi kejchala, to pak raději v noci ne-vysrkovat nos.

Byl to pak jeden pocestný, co šel po silnici do Kunštátu ze Ska-lice, co se s kejchalem potkal a věřte nevěřte, náhodou ho z pro-kletí vysvobodil. Totiž když se takto v noci ozvalo vedle kráčejí-cího pocestného kýchnutí jako rána „Hepčí!“ zamyšlený pocestný jen odpověděl: „Pozdrav pán bůh!“ A na to ubohý kejchal čekal celé věky. Od těch dob v lesích mezi Kunštátem a Sebranicemi už nestraší.

30

X

O SKŘÍTKU V ROZSEČI

ysoko nad Kunštátem na vrcholu kopce stojí vesnice Rozseč. V ní stávalo od nepaměti několik gruntů a v jed-nom z nich měli skřítka hospodáříčka. Starý hospodářo něm dobře věděl a velmi se staral, aby pro něj zbyla každý den vždy miska mléka, někdy když hospodyně pekla, i kus koláče.

Skřítek se uměl odvděčit. Na polích byla vždy dobrá úroda, krávy na pastvě měly tu nejlepší trávu v Rozseči. V gruntu se li-dem dařilo. Stavení bylo výstavné, stodoly i chlévy radost se po-

v

32

X

dívat. Když šel starý hospodář na výměnek a hospodářství se ujal syn, často mu starý domlouval, ať na hospodáříčka nikdy nezapomene s jídlem. A syn s manželkou dával den co den opravdu poctivě do stodoly misku mléka. Starý pak, než ulehl nemocen, raději na vše dohlížel.

Když však nemoc zvítězila a stařičký hospodář zemřel, bylo nutné vypravit pohřeb. I odešli mladí z domu a pro samou sta-rost na jídlo pro skřítka zapomněli. To ovšem neměli dělat. Když odjeli i s čeledí, přišli na grunt řezníci. Dveře byly otevřené, ni-kde nikdo, jen v kuchyni seděl stařičký hospodář, co se v něj proměnil nazlobený skřítek. Slovo dalo slovo a řezníci s hospo-dářem zašli do chléva. A tam stál veliký, dobře vykrmený býček. „A kolik že za něj?“ ptají se řezníci. „Inu sedmdesát rýnských na stůl.“ Řezníci si mysleli, že je starý již mdlého rozumu, když chce jen polovičku ceny, ale to nebyla jejich starost. Dobře na-koupili. Vysázeli sedmdesát rýnských na stůl, že si za týden pro býčka přijdou.

Večer po pohřbu se mladí vrátili na grunt a doma na stole na-šli sedmdesát rýnských. „Kde se vzaly?“ ptali se čeledě, ale ti prý nevědí, však byli také na pohřbu. Schovali tedy peníze, však on se někdo přihlásí.

A přihlásil. Týden po pohřbu přišli řezníci, že si jdou pro toho býčka. Mladý hospodář překvapený tímto sdělením se ptá, s kým že ten obchod udělali. A prý že se starým hospodářem, co s nimi seděl v kuchyni. Tu se teprve mladý podivil a vysvětluje, že táta je již týden na pravdě boží a že s ním mluvit nemohli. Když však řezníkům potvrdil, že našel na stole peníze, o kterých nevěděl, za co že jsou, trvali řezníci na tom, že obchod byl ujednán.

Bránil se hospodář, že tak špatný obchod by otec nikdy nesjed-nal, nicméně řezníci si stáli na svém. A tehdy si hospodář vzpo-mněl, že skřítkovi od pohřbu nedali jíst a že to bude asi jeho práce. Řezníci býčka pak odvedli a nic nepřidali.

33

A skřítek? Ten se odstěhoval. Marně mu do stodoly nosili jídlo, lákali ho na dobroty, už se nikdy neukázal. Ne že by na grunt při-šlo neštěstí, jen už nebyl nejlepší v Rozseči. Úroda na polích byla taková prostřední, kravky na pastvě sice hladem nebučely, alejen tak prostředně dávaly mléka, stodoly i stavení by bylo třeba obílit, vyspravit došky. Zdá se, že skřítek hospodáříček gruntu chyběl. Anebo že by starostlivý hospodář?

34

X

ČERT A BÁBA

ad rovinou mezi Lysicemi, Skalicí a Doubravicí se vypí-nají dva kopce. Nesou název Velký a Malý Chlum, ale mnohem známější jsou jako Čert a Bába. Je z nich da-leký výhled do kraje. Že tomu tak nebylo vždy, vypráví následu-jící pověst.

n

36

X

Kdysi dávno zde žila v chalupě stařena. Pokud si však mys-líte, že jí stáří ubralo na síle, pak právě naopak. V kraji nebyl ni-kdo, kdo by se jí mohl silou rovnat. S radostí z práce od rána do noci pracovala, v lesích chystala dřevo, místo sběru větví lá-mala stromy, a co odváželi koně na povozech, to ona odnášela v nůši.

Když vzala motyku do rukou, nestačili jí na poli ani dva oráči s pluhy. Ne nadarmo se o ní říkalo, že je silnější než čert. A to se pak rychle doneslo do pekla. To víte, že by obyčejný člověk byl sil-nější než čert? To nebyla pro peklo dobrá vizitka. Tak byl od kotlů poslán jeden čert za bábou, ať s ní poměří síly.

Stalo se tak, že před chalupou stařeny večer postával statný mládenec v zeleném a hned k bábě: „Poslyš, nechci tě nijak dě-sit, ale já jsem čert a Lucifer mne posílá, abych s tebou změřil síly. Budeme nosit, než kohout zakokrhá, kamení, a kdo větší kupu z nich postaví, ten vyhraje“. „Dobrá tedy,“ řekla stařena, „ale co za to?“ A čert hned bábu láká: „Když vyhraješ, dostaneš pytel zla-ťáků, prohraješ-li, pak tě odnesu do pekla a budeš nám přikládat pod kotle.“

Stařena souhlasila a hned láme kamení a sype je na hromadu. Čert se jen usměje, zelený kabát stočí pod hlavu, že si zdřímne. Láme a nosí bába kamení, hromada roste a noci ubývá. Po půl-noci se čert probudí a vidí již veliký kopec. Pomyslí si: „Je čas dát se do díla.“ A hned se zvedne a už létá kamení. Hromada roste bábě před očima a ta se vyděsí. Už se vidí v pekle pod kotlem při-kládat. Celá sázka jí teď připadá jako velké rouhání.

Poklekla tedy, a jak zbožná byla, začala se modlit. Její motlitby byly vyslyšeny. Přestože teprve druhá po půlnoci v Lysicích na věži odbila, kohout zakokrhal. Čert se vztekle ohlédl, a když zjis-til, že kopec jím z kamene nasypaný je menší, mrštil pytlem zlata k nohám stařeny a propadl se do pekla.

37

Stařena pak všechno to zlato rozdala chudým lidem a i nadále pro radost a sama sobě pro potěchu pracovala a i jiným pomá-hala. Čert pak za trest musel ne jeden, ale hned tři kotle obslu-hovat. Kopce z kamení zarostly lesem, lidé jim dali název Čert a Bába. Mezi nimi je pak ještě malý kopec. O tom se vypráví, že je to zkamenělá nůše, co v ní bába to kamení nosila.

38

X

ČERT NA SÝKOŘI

hlubokých lesích dost vzdálený od Lomnice a ještě dál od Lysic, vypíná se k oblakům vysoký kopec Sýkoř. Prý dostal svůj název kdysi od sýkorek, které zde hojně pole-tovaly. Někteří pamětníci však říkali, že by mu spíše slušel název Čertův kopec, protože tu přebýval snad samotný čert. Jak to vlastně bylo s tím čertem a proč už tu nepřebývá, vypráví tato pověst.

Pod Sýkoří od nepaměti stávala hájovna vzdálená od všech lidských obydlí a v ní býval hajný, který se staral o panské lesy. Hrabě si hajného pečlivě vybíral. Nesměl to být žádný padavka, musel, když na to přišlo, prohánět pytláky a ženské, co chodily na panské pro dřevo. Prostě raději člověk, co cestou trousí hromy a blesky, než dobrák, co s úsměvem chodí po světě.

v

40

X

Takový byl i hajný Václav. Žil už pár roků v myslivně a hospo-dařil zde jako starý mládenec. A jak odvykal lidem, hovořil spíš se zvěří a povídal si pro sebe. Také jídlo, které si sám vařil, mu už valně nechutnalo. A úklid? Darmo povídat. Pavouci v pavučinách v rozích hájovny honí mouchy, na nábytek a na postel padá prach.

Tehdy za ním z Lomnice přijela jeho stařičká matka. Když uvi-děla tu spoušť v hájovně a divoký vzhled Václava s rozježeným vousiskem, spráskla ruce. Tady to chce ženskou ruku, pomyslela si. A nemohou to být ty moje staré a umdlévající. Nu což, když to nezařídí Vašek, já sama mu ženu přivedu!

A také že ano. V Lomnici žila v malé chaloupce Bára. Už dávno jí neříkali Baruško, a to ne snad proto, že by byla stará, ale proto, že se to prostě nehodilo k její vyřídilce a někdy i k jedovatému jazyku. Jinak to však byla hezká holka, pracovitá, pilná a přičin-livá. Nápadníky však odradila, jak už jen promluvila. Však kdo by chtěl být peskován ještě před svatbou?

Dlouho jí nikdo pod okénkem neklepal, nepozdravil a kytičku nepřinesl. Dívky v městečku se vdávaly, kolem nich přibývalo dětí. A Bára? Bára nic. To ji samozřejmě mrzelo, nechtěla zůstat na ocet a tak, když jí do domku přivedla stará sousedka Václava, raději svůj jazyk podržela na uzdě. Jen si pomyslela: „Ten vypadá jako čert! Husté vousy má kolem brady, knír jak Turek. Vlasy má nestříhané, oblečen je v zeleném kabátci. Však já bych si nakonec i čerta vzala, kdyby mne chtěl!“

To neměla ani pomyslet, čerta na Sýkoři to probudilo, zablýsklo se nad kopcem i zahřmělo. „Dobrá, děvenko, však já si pro tebe do roka přijdu!“

Mezitím byly ohlášky, svatba a na hájovně se usadila Bára s manželem hajným. Hned dala hájovnu do pořádku, nůžkami si poradila s Václavovými vousy i vlasy a začala vyvařovat. A jak Vaškovi chutnalo! A když se narodilo děťátko, vypadalo to, že do hájovny přišlo štěstí natrvalo.

41

To však už čert počítal poslední dny, co zbývaly do konce roku. Až takto navečer někdo zabuší na dveře hájovny. Hajný se zvedne a venku nikdo. A po chvíli další bušení. A Václav už s holí jde ke dveřím. A zase nikdo. Po třetím zabušení na dveře jde Bára. Ote-vře, vykřikne a… Václav běží ke dveřím, ale Bára nikde. Popadne brokovnici, dítě v hájovně zamkne a běhá po lese, volá, křičí, hledá stopy v mechu. Marně. Po Báře jako by se země slehla.

Další den o půlnoci se dveře do hájovny otevřou a smutná Bára s utrápenou tváří spěchá ke kolébce. „Baruško!“, zvolá probuzený hajný a běží k ní. Tu ho však zastaví vrčení a štěkání obrovského psa s pekelnýma očima, který stojí mezi ním a Bárou s dítětem. Žena se na muže jen smutně podívá a hledí si dítěte. Po hodině pes zavrčí, Bára dítě znovu položí do kolébky a pes si ji vede ven ze dveří.

Hajný neváhá a chce zabránit jejich odchodu. Strhne pušku ze zdí a vystřelí na psa z obou hlavní. Ale, málo platné, pekelnému psu puškou neublížíš. Když zapadnou dveře, Václav s dítětem v náručí přemýšlí, co počít. Za panem farářem do Lomnice musí! A tomu vše vypoví. Když pak odchází z fary, nese na krku zlatý křížek, v brašně svěcenou křídu a kropáč.

Když o další půlnoci Bára s psiskem opět vchází do dveří, stojí hajný u kolébky, a když k ní k ní Bára znovu přistoupí, udělá ko-lem nich a kolébky kruh křídou. A za ten kruh čert nemůže. V po-době psa čert řve, štěká, vzpíná se na kruh, cení zuby. Pokaždé když se však přiblíží, pokropí ho Václav svěcenou vodou z kro-páče, a to se psisku z kožichu zakouří a zmenšuje se a zmenšuje.

A když se blíží jedna hodina do půlnoci, je dobojováno. Psisko ležící na zemi u kruhu už další pokropení nepotřebuje. Země se pod ním otevírá a zavírá, tentokrát už navždy. Od těch dob už čert na Sýkoři nepřebývá.

Zato na hájovně žilo ještě několik pokolení dětí Barušky a Vác-lava. A proč Baruška a ne Bára? No protože ta by si teď raději jazyk ukousla, než aby svému statečnému Vaškovi řekla křivé slovo…

42

X

O BÍLÉM HADU SE ZLATOU KORUNKOU

řed mnoha lety stával blízko Lysic hrad Rychvald.Na něm pak sídlil a v kraji vládl mladý rytíř Boleslav. Jak to už v té době bývalo, proháněl se i se svojí druži-nou a smečkou psů po lesích a věnoval se více lovu než svým poddaným. A vyjet s družinou do okolních panství a tam něco pobrat mu také nebylo proti mysli.

Jednou při večerní hostině seděl se svými druhy v hodovní síni u krbu a naslouchal vyprávění potulného mnicha, který k nim zavítal a za nocleh a něco jídla bavil společnost. I vyprávěl jim různé báje a pověsti, co jich jen slyšel po cestách. O pokladech

p

44

X

a krásných pannách, o statečných rytířích. Zasmál se Boleslav: „Co si myslíš, mnichu, takovými povídačkami nás nepobavíš. Zde sedí na tucet statečných rytířů, krásných panen je v kraji jako máku, ale poklad, ano, poklad by se mi tedy hodil.“

„Je v kraji jeden poklad,“ povídá mnich, „ale ten je dobře stře-žen. Je to zlatá korunka osázená drahým kamením. Cenu si ani představit nemůžeš. Ani císař takovou nemá. Však patří ha-dímu princi, který má své sídlo v jeskyni ve skalách na sever od hradu. Jen jednou za rok, na svatého Jiří, vylézá z podzemí, aby se vykoupal ve studánce na lesní mýtině, kde je voda, co omla-zuje.“

Boleslav se zase zasmál a odbyl mnichovu řeč jako nesmysl. Slova mnicha mu však utkvěla v paměti, a když přišel den před svatým Jiřím, vydal se do lesů. Jel sám, skály v lese našel a roz-hodl se zde přenocovat. Když uvázal koně a rozdělal oheň, uleh-nul přikryt pláštěm tak, jak již na lovu mnohokrát. Stejně tak ho ráno probudilo vycházející slunce a zpěv ptáků. To, čeho si večer nevšiml, byla studánka u kořenů dvou dubů pod skálou. Teď si uvědomil, jak se slova mnicha naplňují. Proto ho nepřekvapilo, když se z podzemí vysoukal veliký bílý had. V ranních paprs-cích slunce zajiskřila na jeho hlavě zlatá korunka s blýskavými kamínky.

Schován za skalou sledoval Boleslav hada, jak korunku zane-chal u studánky a pak se do ní celý ponořil. Když se nad hadem voda zavřela, přiskočil rytíř k okraji studánky, korunku sebral, vyskočil na koně a tryskem ujížděl pryč.

To se již had vynořil z vody, a když korunku nespatřil, zle za-řval a pustil se za hradním pánem. A jak se plazí, zvětšuje sea roste. Už to není velký had, je z něj pravá nestvůra. Keře se pod ním lámou, nad stromy se míhá jeho obrovské bílé tělo. I když Bo-leslavův kůň pádí tryskem, na Rychvald je to ještě daleko. Ohlíží se rytíř, pobízí koně. Kůň však pobízet nepotřebuje, s očima

45

plnýma děsu běží o život. Když kopyta zabubnují o padací most, je had těsně za nimi. Zbrojnoši vidí nebezpečí, co hrozí jejichpánu, vytahují most a zavírají bránu.

Hradem otřásá dunění, jak had na tu bránu buší. Dvakrát, tři-krát udeří ocasem a brána se poroučí na zem. A had je na nádvoří. Zbrojnoši se rozprchli, ale had jen za Boleslavem. Ten vběhl do druhého nádvoří a zase se skrývá za branou a opět několik úderů ocasem a had je na druhém nádvoří. A pak na třetím a čtvrté dveře padají pod údery hadího ocasu v hradním paláci.

Zoufalý Boleslav se ukrývá za páté a pak ještě za šesté dveřea už zbývají poslední železné do hradní věže. Za těmi se ukrýváa slibuje, že pokud přežije, zanechá rozmařilého života, podda-ným že bude dobrým pánem. Když had mocně do železných dveří zabušil, vyhodil rytíř z okénka věže korunku. Rozzlobený hadí princ se syčením korunku vzal a odplazil se do lesů, do své jeskyně.

Boleslav zavolal kováře, co ukoval dveře do věže a bohatě jej obdaroval. Sám splnil, co slíbil ve chvíli strašného nebezpečí. Opravdu se stal dobrým pánem svých poddaných a ti na něj po generace vzpomínali jen v dobrém. Na něj a na hadího prince se zlatou korunkou.

Když po létech pobořený hrad zarostl lesem a v Lysicích po-stavili výstavný zámek, napadlo kohosi v ruinách hradu kopat.A tehdy byly nalezeny pod zemí železné dveře. Ty pak dovezlina lysický zámek. Snad jsou to ty, co kdysi zachránily Boleslavovi život.

46

X

LOUPEŽNÍCI VE MLÝNĚ

dobách, kdy tmu v nocích zaháněl svit svíček a loučía všechny povozy na cestách byly taženy koňmi čivolky, byla jedinou velkou silou pomáhající člověku voda. Ta tekoucími potoky a říčkami kraje poháněla mlýnskákolau mnoha mlýnů. Nejinak tomu bylo i u horního mlýna v Doubravici.

Mlýn tam stál od nepaměti, a protože tamní mlynáři dědili řemeslo i mlýn z generace na generaci, syn střídal otce, byl to mlýn vyhlášený po celém kraji. S mletím se sem sjížděli lidé ze

v

48

X

širokého okolí, a to nejen pro mouku, ale i na kus řeči. Mlynářbyl muž rozšafný a dobrosrdečný, usměvavý a při práci lidem po-věděl řadu novinek, co se dozvěděl od jiných.

Měl štěstí i na mládka. Také tento hoch byl pracovitý a u lidí ob-líbený. I on se rád smál, často však na úkor ostatních. Stále pře-mýšlel nad nějakou neplechou. Protože však svoji práci zvládala nikomu neublížil, pan otec nad jeho vtípky jen mával rukou.

A tak to šlo na mlýně den za dnem. Až jednou začali lidé z okol-ních vesnic přinášet nedobré zprávy o loupežnících. Že se prýobjevili v kraji, že přepadají po nocích osamocené chalupy a že čekají v lesích na kupce, aby je oloupili.

Nikdo však nevěděl, jak tito loupežníci vypadají, vždy byli spat-řeni buď pod rouškou noci, či s šátky přes obličej. Co se vědělo, že jsou snad tři a že z kraje nezmizeli a že se stále někde ukrývají.

Jednoho letního večera, už po práci, seděl pan otec s mládkemu náhonu a pokuřovali z dýmky. Na cestě se za soumraku objevily tři jeptišky, pokryté prachem a unavené cestou. Pana otce žádají o nocleh a ten, jak jinak, posílá hned mládka do světnice připra-vit jeptiškám lože. Mládek snesl peřiny, ale nebyl by to on, kdyby nepřemýšlel nad nějakou čertovinou. K peřinám přidal i cvrčka a už se těší, jak budou v noci jeptišky při jeho muzice vyvádět.

Padla noc, všichni odešli spát, i jeptišky odešly do světnice. A tehdy mládek, aby si užil svoji legraci, vylezl na půdu a vy-padlým sukem z prkna stropu sleduje, co se bude dít. Ale to, co spatřil, mu vzalo dech. Poté co odložily řeholní šat, změnily se jeptišky ve tři chlapy, co pod šatem jeptišek skrývali zbraně. A tise teď domlouvali, jak vyčkají, až všichni usnou. Nad ránemže mlynářovu rodinu a čeleď pobijí, mlýn vyloupí a stopy že za-hladí ohněm.

Mládek si hned dal dohromady řeči o třech loupežnících a po-vedené jeptišky. Slezl z půdy, tiše vzbudil pana otce a čeledíny. Dveře a okna světnice pak potichu zatarasili a mládek utíká pro

49

rychtáře. Ten, když se o loupežnících dozvěděl, hned sezval doub-ravické sousedy a tato přesila pak loupežníky snadno přemohla. Svázané je rychtář s pomocí rozzlobeného davu přivedl na rá-jecký zámek, kde vrchnost za polapení loupežníků všem poděko-vala. No a mládek s rychtářem dostali i nějakou tu zlatku. Mládek se pak holedbal, že ten cvrček byl za deset zlatých. A pan otec mu tu prostořekost za to, že všechny zachránil, rád odpustil…

50

X

O RYTÍŘÍCH KŘÍŽE A SVITÁVCE

počátcích rytířských časů, v době výprav k osvobození Kristova hrobu ve znamení kříže, žil na hradě nedaleko Svitav starý rytíř a jeho dva synové. Také do našich zemí se dostala zvěst o chystané křížové výpravě s výzvou, aby se křes-ťanští rytíři dostavili ve zbroji a vybojovali vítězný boj s pohan-skými bojovníky.

Mladé rytíře nebylo třeba pobízet a jen příkaz starého hrad-ního pána je držel dosud na rodném hradě. Starý rytíř s těžkým srdcem nakonec svolil k výpravě, ale protože se chystal předat panství do rukou svého následníka – staršího syna Jana Křtitele,vyrazil v čele zbrojnošů pouze mladší syn Crha.

v

52

X

Nedojel daleko podél řeky Svitavy, minul Letovice a rozhodl se přenocovat. Zbrojnoš mu přinesl zprávu o nedalekém kopci, na němž stojí hrádek. Tam prý je jistě přijmou na nocleh, aby nemu-seli spát v lese. Okázalý průvod jezdců v čele s vysokým mladým rytířem udělal dojem na rytíře Chochola, kterému hrádek patřil. Přivítal hosty s opravdovou rytířskou pohostinností. U večeře se-děla po jeho boku krásná dcera Anežka. Od první chvíle se do ní rytíř Crha zakoukal a jak si hradní pán s pochopením a potě-šením všiml, ani srdce dcery Anežky zjevně nezůstalo chladné. Už kalkuloval, že v rytíři Crhovi bude mít bohatého ženicha pro svoji dcerku.

Zdržoval rytíře na hradě po řadu dní, aby ho od cesty do Svaté země odradil a k Anežce připoutal. Tehdy dala Anežka Crhovi slovo, ale sama ho měla ke splnění rytířského slibu, že bude bo-jovat se Saracény. Dohodli tedy nakonec, že se výprava vydá na cestu a že Anežka bude čekat dva roky na Crhův návrat. Pokud se do té doby nevrátí, bude to znamenat, že v bojích zahynul.

Rytíř Crha odjel a po dva roky nebylo o něm žádných zpráv. Tehdy na hrad rytíře Chochola přijel na námluvy bohatý a mocný pán – rytíř ze sousedství. Byl už starší a své statky získal všelijak, jen ne poctivě. Vládl silou a silou okrádal své sousedy. Měl velké vojsko a to se rytíři Chocholovi zamlouvalo. Sám měl Crhu za již mrtvého a nový nápadník byl bohatý. Proto přikázal Anežce, aby se za rytíře provdala. Ta však odmítla, že počká na svého vyvole-ného, který si pro ni určitě přijde.

Rozzlobený Chochol nechal dceru uvěznit ve věži a nového ná-padníka ubezpečoval, že tvrdohlavou dceru brzy přesvědčí. Voj-sko se tedy ubytovalo na hradě, pitky a lov a hostiny byly každo-denní kratochvílí. Jen Anežka ve věži nepřestala myslet na Crhu. Ten se pak opravdu se skupinou zbrojnošů po měsících a letech cestování a bojů vrátil a s pomocí Anežčiny služebné se vplížil do hradu.

53

Když se dozvěděl, že rytíř Chochol nehodlá dodržet slovo, roz-hodl se Crha, že se Anežky nevzdá a vrátil se na svůj hrad. Sem povolal své přátele, rytíře, se kterými bojoval v Palestině. S nimi a v doprovodu bratra Jana a jeho vojska oblehl Crha hrádek se zrádným rytířem i s novým nápadníkem a jeho početným voj-skem.

Obléhání trvalo dlouho, v potyčkách bylo mnoho raněných i mrtvých. Hrad byl nakonec dobyt, rytíř Chochol a nový nápad-ník v bojích padli. Na zranění však zemřel i Crhův starší bratr Jan. Osvobozenou Anežku odvezl Crha ke Svitavám na rodný hrad jako svoji nevěstu. Svým druhům pak přenechal Chocholovo sídlo s tím, že pod kopcem postaví vesnici a v ní, na místě po-sledního odpočinku bratra Jana Křtitele, postaví kapli. Jeho vůle byla splněna, a tak začala dlouhá historie obce Svitávka.

54

X

O ZALOŽENÍ HRADU DOUBRAVICE

řed mnoha lety, v dobách, kdy na Moravě vládl kníže Rostislav, přijela na jeho dvůr družina vládce až z da-leké země, dnešního Bulharska. V družině vedle vy-slanců byli, jak bylo tehdy zvykem, i četní urození rytíři. Mezi nimi postavou vynikal zvláště jeden. Byl to pravý obr, který pře-vyšoval všechny v sále alespoň o dvě hlavy. Jeho zbroj by neunesl žádný kůň, proto přijel na voze taženém šestispřežím. A na dal-ším voze pak vezl pomačkanou zbroj a štíty v turnajích přemože-ných rytířů a pánů ze zemí, kterými vyslanci prošli cestou.

p

56

X

Již při první hostině udivoval obr moravské pány svým apetý-tem. Jedl a pil za pět a poškleboval se a posunky všem naznačo-val, že nad něj a jeho sílu v sále není. Vyslanec z daleké země vy-zval urozené i neurozené muže, aby se s tímto jejich bojovníkem další den utkali.

Taková výzva k rytířskému klání byla běžná. Co však bylo až urážlivé, že přiopilý obr ústy vyslance odmítl zbroj. Bez brnění, bez meče, jen holí že se bude bít. Že v moravské zemi není nikdo, kdo by se mu takto mohl postavit.

Knížeti se takové chvástání nelíbilo, ale protože chtěl spra-vedlivý zápas, vyzval své bojovníky, aby si ani oni zbroj nebralia místo meče aby bojovali také jen holí. Vyslanec se jen usmíval, myslel si, jak knížete přechytračil. A hned si vsadil na obra zlatý řetěz.

Večerní hostina skončila, noc přešla v den. Hradní nádvoří se zaplnilo houfy lidí urozených i neurozených. Zpráva o zápase se rozšířila rychle. Proto byla odpoledne po vytroubení zápasu ko-lem ohrazení hlava na hlavě. Uprostřed stál obrovský vyzyvatel se založenýma rukama. Na jeho těle hrály svaly a ve vousatém obličeji pak úsměv. Ten byl přezíravý, protože se až dosud nena-šel nikdo, kdo by jeho výzvu přijal.

Kníže už byl celý nesvůj, nejen že nerad prohrával, ale věděl, že pokud se nenajde někdo, kdo by přijal výzvu k zápasu, jeho knížecí družině se ostuda nevyhne. Proto přislíbil, že pokud se nikdo z urozených rytířů nepřihlásí, neurozeného odvážlivce po-výší do rytířského stavu. A hned nabídku nechal vytroubit.

Dav zašuměl, když se jeho středem prodíral ke kolbišti jeden ze štolbů. Byl to nevysoký, ale svalnatý mládenec jménem Saul. Přeskočil ohrazení a postavil se před obrem. Sahal mu sotva k ramenům. Obr se rozesmál a odhodil hůl, že ho rozmačká jen pažemi. Saul však na něj nečekal. Zvyklý uhýbat koňským kopy-tům a krotit divoké koně, vyskočil, obra chytil za vous na bradě

57

a mocným trhnutím mu odtrhl z brady vous i kus pysku. Obr za-ryčel, zakryl si oběma rukama tvář, a protože nemohl snést hanbu ze  smíchu, kterým dav ten skutek ocenil, utekl z kolbiště.

Na kolbišti však zůstal Saul a na zemi stržený vous i s pyskem. Kníže pak vstoupil do hrazeného kruhu, na podaný šíp nabodl vous a podal ho Saulovi se slovy: „Toto bude tvůj erb, rytíři Odři-vouse,“ a daroval mu kus země u Svitavy. Zde pak nový člen kní-žecí družiny nechal vystavět hrad Doubravici a založil u něj stej-nojmennou ves.

Všichni Saulovi potomci, páni z Doubravice, Kravař, Sedličtí a jiní, měli v erbu stříbrnou zavinutou střelu, čili odřivous v čer-veném poli. Hrad dnes připomíná už jen jeho zřícenina, statečný čin Saula Odřivouse si však v pověsti připomínáme dodnes.

58

X

HASTRMÁNKA

a Závrší, na odvrácené straně těchto kopců od Olešnice směrem ke Lhotě, nad obloukem cesty do vsi v zalesně-ném údolí, vyvěrá ze skály silný pramen. Studánka, která napájí potůček protékající Lhotou, nese jméno Hastrmánka. Jméno dostala od hastrmana, jak se v kraji říká vodníkům. Tento vodník je dnes už starý mrzout a lidem se neukázal mnoho let. Před více než sto lety sice také nebyl nejmladší a mrzout byl rov-něž, avšak tenkrát se lidem nejen ukázal, ale dokonce je potřebo-val, aby mu pomohli.

n

60

X

To bylo tak. Hastrman žil v podzemí pod Závrším a hospoda-řil v podzemí zaplněném vodou odjakživa. V mládí přišel údolím od Svratky ještě jako zelený pulec. Honili jej Pernštejnovi pacholci jenom proto, že jednoho i s koněm stáhl do tůně. Ještě ho nestačil ani pořádně potopit a už mu svištěly šípy kolem hlavy. Nevšiml si hlupák, že toho nafintěného rytíře doprovází na lovu celá dru-žina. Když pak několik pacholků seskočilo s koní s lýkovými pro-vazy, mrskl sebou teď už jako úhoř a proti proudu Tresenského potoka zmizel lidem z očí.

Tato příhoda jej poučila, zalezl raději do podzemí u studánky a lidí si od těch dob nevšímal. Také další vodníky nenavštěvo-val. Myslil si o nich své. Nejeden se paktoval s lidmi od mlynář-ského řemesla a někteří, jen považte, se opentleni nakrucovali před lidskými děvčaty. To by se jemu nemohlo stát. Mnoho let byla studánka v hlubokém lese, kde jenom listí padající z mohut-ných stromů a vítr ve větvích rušil klid. Pak však přišli lidé, sta-leté stromy pokáceli a na jejich místo vysázeli les smrkový. Část země vyrvané lesu se změnila na pastviny a pole.

Právě v této době měl vodník na potoce u Podhrázského mlýna lidí také právě tak dost. Pan otec ho svázal lýkovým provazem a pověsil ho na nad pec a nechal ho tam potupně sušit jenom proto, že se zakoukal do jeho dcery. Dávno slýchával, že nad Lho-tou je nádherná studánka s čistou vodou. Tam by si měl jít uzdra-vit bolavé srdéčko. A tamní hastrman! S tím starým kaprem si jistě poradí. Však je dobře o pět set let starší.

Namočil šos a ranní mlhou se vydal na Závrší. Tam hup do studánky a za starým hastrmanem. Zítra se prý nastěhuje, tak ať se starý kouká pakovat, nebo že uvidí, až se s ním pustí do křížku. To řekl a šel se zchladit do Lamačů. Starý hastrman vy-lezl ze studánky. Věděl, že na mladého drzouna jeho síly ne-stačí, tady pomůže jenom dvakrát pečený chleba, který vodní-kovi dodá sílu.

61

Rozhlíží se na kraji lesa a pak vidí hospodáře Halůzu, jak s ko-níkem oře úhor. Dojde k němu, kůň zastaví, ani se nehne. Pantáta kouká a po chvíli mu dojde, že před ním stojí hastrman ze stu-dánky, o kterém už vyprávěla nebožka bába. Vodník se osmělí a žádá o dvakrát pečený chleba zítra ráno. Hospodář dooře a ce-lou dobu přemýšlí o podivném setkání. Doma o něm řekne ženě a ta k snídani udělá misku topinek řádně česnekovaných.

Pantáta dojede doorat úhor a na kraji pole už stojí hastrman. S poděkováním vezme topinku a lačně si ji cpe do široké huby a pak ještě jednu a další. Potom vyzve Halůzu, aby jej následo-val na kraj lesa, a až bude poledne, aby se podíval do studánky.Bude-li voda červená, ať vezme nohy na ramena a víckrát ať se neukáže ani na poli.

Jak řekl, tak se stalo. Pantáta oře a k polednímu se jde podívat ke studánce. Mezitím dorazil mladý vodník z Podhrázského mlýna, skočil do studánky a voda začala vařit v divoké rvačce dvou hastrmanů. Vyjevený Halůza kouká do studánky a sle-duje, zda se nezbarví do červena. Naštěstí nic takového. Ze stu-dánky vyběhl zle dotrhaný vetřelec a jako žába skáče po po-toku ke Lhotě. Ze studánky se do půl těla vynoří starý hastrman, který uhájil svoji studánku, zahrozí za vodníkem a zdá se, že se usměje na Halůzu. Než se ponořil, slíbil, že od této chvíle budou mít lidé ze studánky vždycky dost vody. A Halůza? Ten měl na gruntě vždycky pěkné koně.

62

X

POKLAD NA HRADISKU

en na polích a tkalcovský stav bezmála v každé chalupě. Tak to vypadalo na Olešnicku před dvěma staletími. Tkalci se lopotili celou zimu u špatně osvětlených dře-věných stavů a přivydělávali si pár zlatek k úrodě, kterou dalo často jen propachtované políčko. Část plátna se zužitkovala na oděv v rodině, část vykoupili barvíři, kterých bylo v Olešnici ně-kolik, a většinu hotového díla skoupili kupci.

l

64

X

To bylo dohadování nad plátnem, nad jeho kvalitou, než ku-pec vytáhl pár penízků a vysázel je na stůl. O každém z nich už bylo dávno rozhodnuto, na co důležitého pro domácnost bude vydán. Vždyť peníze za plátno bývaly jedinými hotovými penězi v domku, jak byl rok dlouhý.

Dva kupci, jeden z Olešnice jménem Čápek, kterému neřekli jinak než Zajíček, a druhý Jahoda z Crhova, vykupovali plátno a vozili jej k prodeji nejčastěji do Brna, a byla-li cena výhodnější, pak až do Vídně. Jednoho dne byli společně za obchodem v Brně, když se doslechli, že na druhý den bude na rynku popraven jistý kominík rodem prý z Olešnice.

Rozhodli se tedy v Brně přenocovat, protože si nechtěli nechat popravu zločinného kominíka ujít, aby mohli tuto novinu zvěs-tovat doma. Na druhý den bylo na rynku obrovské srocení ko-lem šibenice a naši známí stáli přímo pod ní. Katovi pacholci vy-vedli na popraviště odsouzeného, který propadl hrdlem. Do ticha, které nastalo, pronesl několik vět, kterým z přítomných mohli ro-zumět právě jen oni: „Na Hradisku u Olešnice pod břízou, na které vyryto kominické hřeblo, jest zakopán poklad. Já už jej ne-vykopu.“ To dořekl a přijal z rukou kata trest.

Ještě než se dav rozešel, tlačí se jím a rukama ho rozráží kupec Čápek. Rychle do hostince a ani jej nenapadne čekat na druha, skočí na kozlík a hyjé. V Louce je před večerem, z koní se lije pot, tak tak že nepadnou. U zbytků hradeb bývalého hradu je skupina břízek a na krajní z nich nalézá znamení. S výmluvou vypůjčí v Louce motyku a lopatu. Nad ránem jede naložený vůz souseda Čápka k Olešnici, přestože by měl jet vlastně s prázdnou. Nikdo netuší, jak dobře odsouzenec poradil.

Vlastně někdo ano, přece crhovský soused Jahoda. Přijel na druhý den a na Hradisku našel jen vykopanou díru. Protože však už byl zářivý den a měl mnohem více času hledat, našel ještě ne-jeden zlatý peníz.

65

Co to však bylo proti bohatství Čápka. Rázem se z něho stal nej-bohatší člověk v Olešnici. Dobře se jeho rodině dařilo, jeho synek však byl zhýčkaný a penězi zkažený. Neměl kamarádů, „přátel-ství“ vrstevníků si kupoval. Byl dokonce tak rozmařilý, že když jeho vrstevníci házeli na louckém rybníce kamením žabky, nevá-hal a házel žabky mincemi. Takto i vyrostl. Když se jeho otec roz-loučil se světem a když mladý Jan Nepomuk zůstal na světě sám se svým bohatstvím, pokračoval v rozmařilém životě. Ba co víc, nebylo už otce, aby mu zbraňoval, choval se tedy mnohem roz-mařileji.

S kamarády z mokré čtvrti si vyhazoval z kopýtka, hrál hazard, nechával se vozit za zábavou do Brna. Hospodářství šlo od desíti k pěti, a tak není divu, že za nějaký ten rok byl úplně na mizině. Všichni, kdo se vydávali za jeho přátele, byli pryč. Tak zůstal živ jenom díky dobrosrdečnosti jiných. Stal se z něho tulák, chodil v rozedrané pytlovině a snad jediné, co mu zůstalo z předcho-zího života, bylo, že nikdy řádně nepracoval. Říkalo se mu Mu-kýn Zajíčků.

Říká se, že poslední roky života strávil v olešnickém chudo-binci a zemřel na mezi, když ho z Olešnice vyvedly jeho nepo-kojné nohy. Snad někde zase hledal nějaký poklad.

66

X

SKŘÍTEK

Olešnici u Veselského potoka na Vejpustku žil v domku chalupník s chalupnicí a k tomu kupa dětí. Vlastních polí neměli, a tak si kus pole propachtovali a jinak pra-covali u sedláků. Není divu, že v nízké dřevěné chaloupce třeli bídu s nouzí. Na jaře se chalupník roznemohl a nemohl pracovat. Chalupnice si už nevěděla rady, jak nakrmit děti. Tehdy si vzpo-mněla na vyprávění báby, o které lidé říkali, že byla tak trochu čarodějnice.

v

68

X

Když se prý vajíčko černou slepicí na Velký pátek snesené po celý měsíc pod paží nosí, vyklube se z něj skřítek, který pak slouží ku prospěchu hospodáři. Protože si chalupnice jiné rady nevě-děla, chodila celý měsíc s paží přivázanou k tělu a pak se jednoho večera v seknici objevilo černé kuře s divýma očima.

Vyskočilo na stůl a změnilo se v malého skřítka s dlouhým no-sem, rozčepýřenými vlasy s rukama dlouhých prstů a ještě del-ších nehtů a prý: „Pantáto, smetanu.“ Kdepak by v chalupě měli smetanu, a tak běžely děti vypůjčit misku. Skřítek ji na několik doušků vypil a spokojeně si zamnul ruce. Tuhle smetanu chtěl každé ráno k snídani. Pak zmizel na půdě, to už zase jako kuře.

Ráno byla ve světnici kupa obilí. Chalupník, který se už po-malu uzdravoval, si přivstal. Chtěl jít koze na trávu a teď tohle na-dělení. Panímáma však věděla, odkud vítr fouká, a hned běžela směnit misku smetany za poslední ošatku mouky. Však už mají z čeho mlít. Misku postavila pod schody na půdičku a za chvilku, když se šla podívat, byla miska prázdná. Dobře věděla, že je skří-tek plachý a nemá se rušit při jídle.

Od toho dne se v chalupě začalo dobře dařit. Na políčku měli větší úrodu než sedlák na vedlejším velkém poli. Koza a později kravka dojily tolik mléka, že to nikdo ještě nikdy neviděl. Nad ránem se ve světnici objevilo tu kus plátna, tu dobrá sekera či poříz. Olešnickým sousedům se však také ledacos začalo ztrá-cet. Což o to, když to byla úroda, připsali to lidé myším a jiným škůdcům. Když se ale začaly ztrácet v noci věci ze stavení, začalo se mluvit o divném zloději, který se dostane přes okenice i přes zamčené dveře.

To by musel být chalupník hluchý, aby tyto zvěsti neslyšela přestože nic ze skřítkem přinesených věcí z domu nevynesl, za-čali lidé po něm divně koukat. Poručil tedy ženě, že musí skřítkovi domluvit. Ta také nechtěla mít oplétačky s rychtářem, a tak vy-rušila skřítka přímo při jídle. Ten vztekle prskl a zle se zaškaredil.

69

Chalupnice se však nedala a hned se do skřítka pustila, že prý jsou slušní lidé a že nechtějí žádné kradené věci. Co však bába chalupnici neřekla, bylo to, že skřítek je prchlivý a mstivý. Roz-zuřený skočil po chalupnici a zle ji škrábal. Ta začala křičet a při-volala chalupníka. Jenom s jeho pomocí koštětem zahnali skřítka na půdu a pak šli vyděšení spát.

Vše se obrátilo naopak. Úrodu zničila voda a zbytek zrna myši. Brambory shnily, kravka zhubla a dávala jen málo mléka. Tak bylo zjara hůře než loni. Sousedé se s chalupníkem už bezmála nebavili a sousedky se před panímámou už i křižovaly. Sedla si tedy celá rodina večer ke stolu a u svíce se dohodli. Prodají do-mek a pak se odstěhují a skřítka nechají na Vejpustku, aby lidé věděli, jak jim křivdili. Za měsíc se našel kupec, který byl ocho-ten chaloupku u potoka koupit. Mnoho za ni nedával, ale to už skřítek rozcupoval chalupnici v truhle poslední slušnou zástěru. Stěhovali se do horšího, ale jak doufali, bez mstivého skřítka si všichni jistě pomohou.

Den před odjezdem zatloukl pantáta vchod na půdičku deskami, naložili nábytek na vůz. Ráno zapřáhl kravku a vyrazili. Na sil-nici nad Olešnicí zamáčkli slzu dojetí a k večeru byli v novém do-mově. Jak doufali, v lepším. Vůz zatlačili do stodoly, do seknice nastlali něco slámy a šli utrmáceni dlouhou cestou spát. Jaké bylo zděšení všech, když ráno uslyšeli křik panímámy. Všichni se vy-hrnuli na dvůr a tam – po dvoře si pyšně vedle omdlelé chalup-nice vykračuje černé kuře s divýma očima a hlasitě se chechtá.

70

X

ZKAMENĚLÁ SVATBA POD LOUKOU

ato pověst vypráví, kterak si dcera hradního pána na hradě Louka brala šlechtice přiměřeného urozeností, bohatstvím i věkem.

Nad hradem vlají prapory, poslové na koních se střídají na ces-tách, jedni jedou k hradu, druzí z něj, aby zmizeli za ohybem cesty. Hradní pán zve urozené přátele na svatbu své jediné dcery. Protože se nedočkal dědice, doufá, že v zeťovi a jeho potomstvu bude záruka pokračování panství na Louce. Zeť byl důkladně vy-brán a zdá se, že požadavky svého vznešeného tchána splnil nad očekávání. Je mladý, silný a v boji udatný, jak konečně dokázal

t

72

X

při včerejším turnaji, když dřevcem z koně srazil dva rytíře. Také je dobrý lovec, což dokázal na štvanici na divočáky, na kterou se bude dlouho vzpomínat. Poddaní z celého panství, tedy z vesnic okolo hradu, naháněli divokou. Tolik zvěřiny se tu ještě neulovilo. Však už se panstvo ubytované v nádherných stanech těší na zít-řejší hostinu, která pak bude pokračovat kolik dní.

Co pištců, komediantů všeho druhu, akrobatů přijelo k hradu, aby obveselili panstvo při turnajích. Lidem z vesnic jde z toho všeho hlava kolem. Je to kolikrát k vzteku. Práce na políčkách stojí, pole jsou podupána jezdci, každou chvíli se ztratí slípka, která mizí patrně v táboře těch budižkničemů muzikantů a artistů.

Také hradní čeleď je bez sebe starostmi, jak nakrmit, uložit a posloužit tolika urozeným pánům i paním. Zvláště tlustá ku-chařka neustále plísní své pomocníky v kuchyni. Je středního věku, zvyklá v kuchyni poroučet, takže ani správce bez jejího souhlasu do kuchyně nevejde, jak se bojí jejího jedovatého jazyka. Kuchařka je však na slovo vzatá a pán by si do kuchyně jinou ne-nasadil, i kdyby byla ze zlata.

Kuchařce se vůbec nelíbí, že mnoho pánů dává přednost vlast-ním kuchařům ve stanovém městečku, které v podhradí vyrostlo, a je rozhodnuta ukázat všem zítra, jak má vypadat pořádná sva-tební hostina. Jeleni, divočáci, zajíci, sluky, ryby všeho druhu a nejvzácnější víno z hradního sklepení je přichystáno. Od čas-ného rána probíhá příprava jídel. Sličná nevěsta i švarný ženich v doprovodu panstva odjeli k svatebnímu obřadu do kostelíčka v Prosetíně. Každou chvíli se budou vracet. Pomocníci přidá-vají do krbu pod rožeň polena a snad neustálé peskování paní kuchyně je nutilo přikládat a přikládat bez ohledu na pečící se maso.

Co se mělo stát, stalo se. Z rožněné zvěřiny, s takovou péčí na-ložené, je škvarek spálený na uhel. Statná kuchařka ve vedlejší místnosti mohutně vdechla a začichala a hned věděla, kolik uho-

73

dilo. Jako bohyně pomsty se valí na tlustých, válcům podobných nohách ke krbu. Zrakem probodla krčící se postavy pomocníkůa vzkřikla: „Ďábel sám nám byl dlužný tuto svatbu, ať všichni svatebčané zkamení!“

Uplynulo několik hodin a hradní stráž na hlásce marně vyhlíží na cestu. V poledním čase vyrazí část panstva, které dosud vy-spávalo ve stanech, svatebčanům naproti. Jaké bylo jejich překva-pení, když dojeli až do Prosetína a cestou nikoho nepotkali. Ve vsi jim řekli, že po slavném obřadu svatebčany doprovázel knězi vesničané až do polí. Záhada nad záhadu. Vydali se Prosetín-ští s panstvem, přidala se část hradní posádky i Louckých, ale po svatebčanech jako by se země slehla.

Teprve k večeru si vesničané všimli při cestě v řadě stojícíchkamenů. To se rychle rozkřiklo, a protože z panství utekla ku-chařka, vzpomnělo pár jejích pomocníků v kuchyni strašlivé kletby. Zkamenělá svatba! To byl osud svatebčanů a důsledek kletby. Kameny při cestě z Louky k Prosetínu stály v mezi u pole dlouhé roky. Sedláci pracující na poli často vyprávěli svým dětem pověst o zkamenělé svatbě a děti se dohadovaly, který kámen je ženich, který nevěsta, který hradní pán.

Po létech byla mez rozorána a kameny vyvráceny, dnes jen pa-mětníci mohou snad ukázat, kde zkamenělá svatba stála.

74

X

JAK NA LIDI KOLEM LETOVIC CHODILA MURA

dyž vás v noci trápí úzkostné sny, když máte pocit, že vám na prsou leží balvan, když se budíte s výkřikem strachu a zase upadáte do spánku, pak vězte, že na vás přišla Mura. Sedla si vám na prsa, tlačí a dusí vás.

Jedná se prý o ženskou z okolí, co se přes den tváří jako člověk, v noci se mění v Muru a člověku nedopřeje klidný spánek.

Taková Mura před mnoha léty chodila i do chalup u Letovic a škodila i malým dětem v kolébce. Cucala jim prý patičky a pr-síčka, až je maminky ráno nacházely celé červené. Tehdy poradila

k

76

X

jedna babka kořenářka, aby maminky nakreslily svěcenou kří-dou na čtyři strany kolébky, či na čelech postele znamení muří nohy a že budou mít od Mury pokoj. Když tak učinily, opravdu měly děti klidný spánek a červené patičky už neměly.

Také na chalupníka v letovickém podzámčí chodila Mura. Celé noci jako by mu ležel na prsou těžký balvan, psi v okolí zuřivě štěkali a jemu se v noci nedostávalo klidného spánku. Ráno vstá-val z lože zbitý a unavený a usínal se strachem.

Když už to takhle šlo celé týdny, pozval k sobě bratra, abyu něj jednu letní noc přenocoval a pokusil se mu pomoci. Když oba usnuli, Mura opět přišla a chalupníka trápila. Vzbudit se úplně nemohl, avšak jeho bratr, co spal na lavici, se po půlnoci probudil a uviděl nad ložem bratra jakousi stařenu. Když vstal, ženština se zvedla a utíkala k oknu. Když se i chalupník probu-dil, seděla na okně jen černá kočka se zářivýma žlutočervenýma očima. Chalupník se jí lekl a hodil po ní dřevákem. A dobře mířil, kočku trefil a ta s vřískáním vyskočila z okna.

Oba šli pak znovu spát, ale jaké bylo po probuzení jejich pře-kvapení, když pod oknem našli sousedé ráno bezduchou starou kmotru obou bratří.

Mura trápila i kočího ze zámku. Ten ve své světničce u stájí pře-spával a zde mu Mura spát nedala. Celé noci se kočí probouzel z hrozných snů, tíha mu drtila prsa, dusil se a probouzel se celý mokrý potem a skoro bez dechu.

Když se svěřil starému zámeckému sluhovi, dostalo se mu po-učení, že na něj chodí Mura. Což o to, znát příčinu příliš kočímu nepomohlo, tak tedy vyzvídal, jak si od Mury pomoci. A tehdy mu stařec poradil, co slýchal od své báby. Má, když se ze sna pro-budí trápen Murou, zavolat: „Muro murócí, peklo horócí, přendi ráno k nám, já tě neco dám!“ A má si prý nachystat ošatku krup nebo mouky a prvního, kdo ráno přijde do maštale, tím má ob-darovat.

77

Jak bylo řečeno, tak bylo uděláno. Kočí nachystal ošatku mouky, a když ho Mura v noci ve snu trápila, probudil se a zvolal: „Muro murócí, peklo horócí, přendi ráno k nám, já tě neco dám!“ Hned po ránu, sotva se oblékl, vešla do stáje stará babizna, hlavu skrý-vala pod plachetkou. Kočí hned k ní a podal jí ošatku mouky. Ta si ji beze slova vzala a odešla. Od těch dob měl kočí klidné spaní a na Muru si už ani nevzpomněl.

78

X

O MISTRU HASTRMANOVI

ež byla vedle řeky Svitavy postavena železnice, všechno zboží se vozilo z Vídně i z Prahy kolem Svitavy na for-manských vozech. Formani byli celé týdny na cestácha doma je nevídali moc často. Byli to lidé znalí světa a ledacos vi-děli a slyšeli vyprávět. Také v Letovicích žil jeden forman, co se živil povoznictvím a zajížděl daleko do světa. Ten také, když vnu-kům vyprávěl historky ze svých cest, neměl o posluchače nouzi. Do chalupy, když se v zimě setmělo a starý forman u kamen začal přátelům na besedě vyprávět, se k domácí drobotině hrnulai spousta dětí ze sousedství.

n

80

X

V kraji bylo prý na řekách, potocích a rybnících spousta vod-níků. Historky o nich si sousedé vyprávěli často, ale s tou, co byla nade všechny, přišel forman až na konec.

Kdysi prý jel z Prahy do Brna a po cestě ho zastavil podsaditý muž s širokými ústy a jakoby lněným dlouhým knírem. Na sobě měl zelený kabát, zelené kalhoty zastrčené v červených botkách. A klobouk, jak jinak, také zelený. Posadil se k formanovi na koz-lík, že prý jede do Brna.

Cesta byla dlouhá, a tak si vyprávěli. Když forman uviděl pod spolucestujícím loužičku, došlo mu, že to bude asi vodník. A hned na něj, že v něm poznává hastrmana. Cestující se ušklíbl, že není ledajaký hastrman, ale že je mistrem hastrmanem z Prahy a že je vodnickým cechem pozván na Moravu, aby ze světa sprovodil ostudu brněnských vodníků. „Jakou ostudu?“ ptá se forman.

„Inu, v Brně, na Svratce, plaví koně u brodu panský kočí. Chlap, co se prý ničeho a nikoho nebojí. Prý přišel do služby až z Uhera jaký prý je to divous. Vodníkům se prý vysmívá a lýčenými pro-vazy už dva, co se ho rozhodli ztrestat, aby hájili čest vodnického cechu, svázal a sušil u kamen, až duši vypustili. No, a protože si prý už nikdo z vodníků z povodí Svratky a Svitavy na kočího ne-troufá, je tu on, aby kočího jako mistr hastrman potrestal. Až do-jedeme do Brna, vypřáhněte koně a k večeru zajděte k brodu.“

Pak se už oba mnoho nevybavovali. V Brně hastrman kočímu dal do dlaně pět šupin a zmizel. Kočí se odměně jen usmál, šu-piny strčil do kapsy, že je ukáže dětem. Zboží složil, koně vypřáhl, a protože už bylo pozdní odpoledne, vydal se k řece. Tam už na břehu stála spousta lidí, hlava na hlavě.

Přišli se podívat, jak uherský kočí práská bičem, plaví koněa pošklebuje se vodníkům. A už je tu. Černý chlap, samý svala šlacha, bílé zuby se blýskají v úsměvu v jeho snědém obličeji. „Tak kde jste, chásko vodnická, jen si pro mne pojďte, však provazů mám dost a dříví do kamen také,“ zvolal a s koňmi vjel do vody.

81

Když měli koně vody až ke krku, ozvalo se u vrbiček šplouch-nutí. To vstoupil do Svratky mistr hastrman. Zvedla se vlnaa ke koním. Kočí nachystal ve svých silných pažích na provaze oprátku, když vytušil, že jeho výzva byla vyslyšena. Rozhlíží se kolem, koně počítá a zdá se, že je o jednoho více. Než se stihl rozhlédnout podruhé, vraník se za jeho zády proměnil v hastr-mana a stáhl ho z koně. Pak utichlý dav na břehu viděl na hla-dině jen vír a po chvíli vyšli z řeky samotní koně. Po kočím ani po vodníkovi ani vidu ani slechu. Koně smutně zařehtali a postávajíu břehu. Tehdy je forman a pár přihlížejících pochytali a odvedli do stájí.

Kočí se už nikdy nevrátil. To mistr hastrman vykonal za vod-níky odplatu. Když však forman druhý den přijel domů a sáhl do kapsy, zjistil, že mu místo rybích šupin svítí v kapse pět zlaťáků. I jemu bylo za svezení po hastrmansku zaplaceno.

82

X

O VODNÍCÍCH NA KŘETÍNCE

a starých časů bývala říčka Křetínka plná vodníků. V okolí potoka, kterému se říkalo Jedlovka, Bysterka, Svojanovka či Poříčka podle toho, kudy protékal, mlu-vili lidé česky i německy. Proto se vodníkovi také říkalo německy „Wassermann“ a česky mluvící sousedé si název upravili na „has-trmana,“ čili vodního muže – vodníka.

Potkat se tehdy s vodníkem u Křetínky nebyla žádná vzácnost. Žili v tůních, posedávali na březích i na vrbičkách, lovili ryby, které jedli za syrova, obzvláštní pochoutkou jim byla vejce vod-ního ptactva. S lidmi se snažili vycházet, spíše se jim ale vyhýbali.

z

84

X

Někteří se dokonce s lidmi u vody dokázali spřátelit. Tak chodil mezi lidi do hospody v Prostředním Poříčí starý vodník pro ko-řalku a mnohokrát, raději dál od kamen, s nimi i poseděl. Hos-podská pak musela vytírat z podlahy loužičku, co vodníkovi od-kapala ze šosu zeleného kabátu.

Z jiného těsta byl vodník v Lazinově. Usadil se tam u mlýna, a protože to byl ještě mladý divoch, rád tropil lidem naschvály. Když se navíc zakoukal do mlynářovy dcery Aničky, nebylo v mlýně pokoje. Po večerech vodník věšel po vrbičkách barevné pentličky, z náhonu pod oknem skřehotal: „Aničko dušičko, vyjdi ze světnice ven a staň se mojí ženou.“ Kdyby vyšla z mlýna, jistě by ji stáhl do vody a pak by musela být jeho ženou a tatínka by již nikdy nespatřila.

Toho si byl „pan otec“, jak se mlynáři říkalo, dobře vědom. V ře-mesle mu byli k ruce pomocníci. Starší tovaryš „stárek“, mladší tovaryš „mládek“ a konečně i malý učedník, kterému se říkalo „prášek“. Ti už měli dost zastavování mlýnského kola, zlámaných prutů, potrhaných sítí a teď i vodníkova nadbíhání. Že Aničku ochrání, rozumělo se samo sebou. Konečně mlynáři se s vodníky setkávali od nepaměti. Proto pan otec poslal stárka pro provazy z lýka a všichni se pak schovali za dveře komory. Když večer zase začal vodník volat Aničku, ve tmě za pootevřenými dveřmi ko-mory napodobil prášek její hlas: „Jen pojď dál, vodníčku, pojď za mnou do komůrky.“

Vodník ztumpachovělý tím, že ho Anička sama zve, zatles-kal dlaněmi s blanitými prsty a už už se hrne do komory. Ale tam se mu kolem krku zadrhla smyčka lýčeného provazu. Hned ho opustily všechny síly a během chvíle byl omotán lýkem jako klubko vlny.

Mládek zatopil ve světnici v kamnech a pan otec se stárkem k nim svázaného vodníka posadili na lavici. A jak se kamna ro-zehřívala, kapání ze šosu pomalu ustávalo. Vodník začal usychat.

85

Nic mu nebyl platné naříkání. Jak sesychal, začal se zmenšovat. Provazy povolily, ale co naplat, ve vodníkovi, zpola uschlému, už nebylo sil k útěku.

Ráno přišla Anička, která o nedobrovolném hostu nic nevěděla, do světnice drhnout podlahu. Jak spatřila vodníka, vykřikla stra-chy a převrhla vědro s vodou. Voda vystříkla a pár kapek na něj dopadlo. Vodník nabyl sil a vysmekl se z provazů, skočil na ote-vřené okno a pak do náhonu. Ani tam se nezdržel. Jak dostal za vyučenou, pustil se po proudu do Svitavy a v kraji ho už nikdo nikdy nespatřil.

86

X

O VLČÍ JÁMĚ

rálem všech šelem býval v našich krajích vlk. V dobách hojnosti byli vlci plaší, avšak v dlouhých a krutých zi-mách, kdy se lidé choulili v teple chalup a dobytek ve stájích, sdružovali se do vlčích smeček. To pak bylo radno mít se před nimi na pozoru. Vlci roztrhali mnoho ovcí, přicházeli i k cha-lupám do vesnic, aby loupili ve chlévech. Jedna veliká smečka do-konce hnala neopatrného kočího, který vyjel na noc se sáněmi taženými koňmi, až do vsi, kde ji až za cenu mnoha šrámů a kous-nutí rozehnali vesničané pochodněmi a střelbou.

k

88

X

Celé generace tak trval souboj člověka a vlka o vládu nad zimní krajinou. Vlk byl ostražitý a schovával se v houští, a tak nezbylo, než na něj líčit pasti. Nejúčinnější pastí byla vlčí jáma. Hluboká jáma, kterou v lese vykopali lidé, přikryli ji větvemi a pak už jen čekali, až po stezce běžící vlk do jámy spadne. Chyceného vlka pak ubili.

Takových vlčích jam bývalo, když se vlci rozmnožili a škodili lidem přes míru, po lesích stovky. Nejinak tomu bylo i za ves-nicí Velkou Roudkou, kde vesničané vykopali několik jam u lesa. Tehdy žil ve vsi chalupník, který si ke skrovnému živobytí přivy-dělával jako muzikant. A hudebník to byl na slovo vzatý. Hrál na housle a dodnes se povídá, jak krásně že to hrál!

Byl vyhledávaný v celém kraji a společně s kamarády muzi-kanty hrával přes zimu na bálech, po hospodách a tancovačkách, na svatbách a křtinách. Jednoho dne byl pozván do Vanovic, kde se slavila veliká svatba. Bohatí svatebčané nechali muzikanty vy-hrávat celé tři dny, a když svatba skončila, obdarovali je kromě peněz i bohatou výslužkou jídla. Také náš houslista si spokojeně vykračoval po cestě k Roudce, sníh mu křupal pod nohama, nad hlavou mu na cestu svítil úplněk. V šátku nesl zabalené housličky, v uzlíku koláče a uzené jako výslužku. Spokojeně si v kapse po-čítal cinkavé grošíky, když uslyšel vlčí vytí. A za chvíli od jinud druhé. To se vlci svolávají do smečky! Tatam je pohoda, chalup-níka sevřel strach. Rozběhl se a klopýtá sněhem k domovu. Už aby tam byl.

Jak tak utíká, sotva dechu popadá, přehlédl pod sněhem skryté větve nad vlčí jámou a nepovšiml si ani částečně propadlého sněhu. A všichni tušíme, co se stalo. Ještě jeden skok a muzikant už letí a padá do jámy. V temnotě nad ním svítí jenom otvor mezi větvemi, když se zvedá na nohy a počítá si kosti. První myšlenka patří housličkám. Osahává je, zkouší struny, přejede je smyčcem. Zvuk houslí však přeruší zavrčení a ve tmě se blýsknou vlčí oči.

89

Tehdy si chalupník uvědomí, že je v jámě s vlkem. Obrovský vlk stojí nahrbený v koutě jámy a už jen skočit.

Chalupník, jak má skřipky v ruce, podvědomě smyčcem vy-loudí pár tónů a přidá k nim melodii. Vlk přestal vrčet, dokonce si sedl a žhnoucíma očima sleduje houslistu. Chalupník tedy hraje dál. Ví, že hraje o život.

Když mu umdlévají ruce, sáhne do uzlíku a hodí vlkovi něcoz výslužky. Ten to zhltne a zase začne vrčet. Tehdy se opět ozvou zvuky houslí a vlk se upokojí. Celou noc vyhrává muzikant vl-kovi a krmí ho výslužkou. Struny již některé popraskaly a v uz-líku je poslední koláček. Nad ránem šel zkontrolovat jámu mys-livec, kterého vlčí vytí v noci probudilo. Nakoukne do jámy, ze které slyší jakoby housle a užasne. Vlk a soused z Velké Roudky! Rána z pušky a osvobozený muzikant s pomocí myslivce vylézá z jámy. Na houslích poslední struna, u pasu prázdný uzlík.

Od těch dob už muzikant nechodil hrát nikdy sám a dal do-hromady celou kapelu, se kterou se pak vracel domů společně.Co kdyby…

90

X

O VODNÍ VÍLE VE VELKÝCH OPATOVICÍCH

rál všech vod prý vládne vodní říši po celém světě.A protože je té vody tolik, že by starost o ni zmohla i tak mocného vladaře, nechává v různých částech světa vlád-nout nad moři, řekami a jezery své děti. Těch má jako ryba jiker. Stovky a tisíce vodních princů a princezen. Princeznám vodního vládce lidé začali říkat „vodní víly.“

Že má voda v potocích, řekách a rybnících svůj původ v pod-zemí, snad tušíme všichni. Tam se vsakují deště i sníh. V různých místech pak pramení potůčky, sbíhají se do potoků a řek, aby pak jejich voda skončila v mořích, a to u krále všech vod.

k

92

X

V některých místech našeho kraje je té vody v podzemí tolik, že vytváří podzemní jezera. A jedno takové podzemní jezero je prý i u Velkých Opatovic. Dokonce je tak veliké, že se o něj musí sta-rat vodní víla, aby se nevylilo. Pobyt v podzemí však není příliš pohodlný ani pro vílu a ta naše bývala ráda na slunci.

Aby lidé vodní víly neobtěžovali, dokáže se každá proměnit v rybu i vodního ptáka. Nejraději však na sebe berou podobu la-butí. To jsou opravdoví královští ptáci. Těm nevadí, když je lidé sledují. A proměněným vílám také ne. Kdo by tušil, že labuť, kte-rou krmí, je víla, co si užívá nádherného dne.

Jednoho dne se víla z  podzemního jezera proměnila a jako la-buť se snesla spolu s dalšími na jezírko u zámku ve Velkých Opa-tovicích, aby se tu vyhřívala na slunci. V parku býval klid, jen ně-kdy se tu objevil zahradník nebo slečna ze zámku na procházce. A protože si víla klidu obzvlášť považovala, stalo se jezírko jejím oblíbeným místem odpočinku.

Klid parkového zákoutí jednou narušil malý chlapec, vyhlá-šený uličník. Místo aby pásl husy, přelezl zeď a procházel se par-kem. Tu kopl do květiny, tu převrhl lavičku. Když došel k jezírku a spatřil labutě, popadl kámen a hodil ho po nich. Hozený kámen zranil jednu labuť na křídle. To vedle plovoucí vílu rozzlobilo tak, že odlétla, skalní průrvou vstoupila do podzemí a rozhodla se kluka potrestat.

Když chlapec došel domů, tvářil se, jako by celé odpoledne pilně pásl husy. Večer ulehl na peci a usnul. Probudil ho hukot zpě-něné vody, co se drala prkny podlahy do světnice. Voda stoupala a stoupala. Vyděšení rodiče se brodili k chlapci, aby ho zachránili. Voda však všechny v místnosti uvěznila a za chvíli sahala rodi-čům, kteří drželi chlapce v náručí, až k bradě.

Když víla viděla, a všichni tušíme, že to vodní dopuštění bylo jejím dílem, jak se oba rodiče snaží dítě zachránit, zželelo se jí jich. Voda naráz opadla, dveře se otevřely a do světnice vstoupila labuť,

93

co se před zraky promáčených rodičů a chlapce změnila ve vodní vílu. Vysvětlila rodičům, cože to chlapec udělal. Ten se s pláčem omlouval a sliboval, že nic zlého labutím už nikdy neudělá, nao-pak, že se o ně bude starat.

Víla přijala jeho slib a zavázala rodiče, aby všem Velkoopatov-ským vyřídili, že labutě v jezírku mají mít svůj klid. Pokud hozajistí, ona pak zabrání, aby se někdy jezero z podzemí vyliloa zaplavilo město.

Chlapec se vyučil zahradníkem a celá léta chodil krmit la-butě k jezírku. Jen tu a tam pokukoval, jestli mezi nimi pozná vílu. Snad poznal, snad nepoznal. A poznáte vy, která labuť je vodní víla?

Audiokniha Pověsti z Boskovicka pro malé čtenáře

Autor: Zdeněk Peša

Interpreti: Pavla Vitázková, Petr Halberstadt

Hudba: Dušan Vitázek

Mistr zvuku: Lukáš Janota

Obsah: identický s knihou

Délka: 1:56 h

Formát: MP3 ke stažení (280 MB)

Jazyk: Česky

Vydavatel: MAS Boskovicko PLUS, z. s. (2021)

Audiokniha ve formátu ZIP (280 MB) ke stažení zde:

http://mp3.povestizboskovicka.cz/

E-kniha ke stažení zde:

http://e-kniha.povestizboskovicka.cz/

Pověsti z Boskovicka pro malé čtenáře

Výběr z knihy „Pověsti a pohádky od Svitavy, od Svratky“, která byla vydána v roce 2010.

Autor: PaedDr. Zdeněk Peša

Ilustrace: Lubomír Vaněk

Vydala:

MAS Boskovicko PLUS, z. s.

Masarykovo nám. 4/2, 680 01 Boskovice

Náklad: 2000 kusů

Autorská práva: MAS Boskovicko PLUS, z. s.

První vydání – rok 2021.

Neprodejné.

Grafická příprava a tisk: Wertu studio, s.r.o.

Kniha byla vydána v rámci realizace projektu MAP II rozvoje vzdělávání v ORP Boskovice,

r. č. projektu CZ.02.3.68/0.0/0.0/17_047/0008629.

www.povestizboskovicka.cz

NEPRODEJNÉ

Tento projekt je spolufinancován Evropskou unií.

www.povestizboskovicka.cz